![](downhill.gif)
A hegyet nem csak
felfelé nehéz meghódítani, de lefelé is. Persze lefelé jönni kevésbé
kimerítő, de annál veszélyesebb. Én az élet minden terén azt az elvet
javaslom, hogy többet ésszel, mint drága felszerelÉSSZel. A modern
technika, csak ellustítja az emberi elménk. Most ez elég öregemberesen
hangzott, de...
A drága tárcsafék
helyett javaslom a V-féket modern fékpofákkal, melyek a vizet, és a
sarat is lepergetik. A fékezés ráadásul nem csak a fékmechanizmus dolga.
Ha már Isten megteremtette a levegőt, és az azzal járó légellenállást
akkor használjuk ki. 40 km/h felett már elég tetemes a légellenállásunk,
amit úgy lehet növelni, hogy kiállunk a nyeregből, és egy kicsit
homorítunk. Ez a testhelyzet, nem csak lassítja a biciklit, de jobb
rugózást biztosít, amit amúgy sem árt rossz minőségű úton. A féket nem
használom állandóan, csak szakaszosan húzom a kart. Így nem hevülnek fel
a fékek, és nem is kopnak. Ha kiállunk a nyeregből és meg van pakolva a
bicikli, nem gyorsulunk 65 km/h fölé. Ha úgy érezzük ez túl gyors, akkor
lassan növeljük a fékerőt, miközben a testsúlyunkat hátra helyezzük.
Erre azért van szükség, mert ha hirtelen berántjuk a féket, vagy orra
bukunk, vagy csak megcsúszik a kerék, mindkettő csúnya eséssel jár. A
testsúly hátrahelyezése ismét tiszta fizika. Jöhetnék itt az erők
vektoraival, de a lényeg, hogy a hátsó kerék mindig könnyebben
megcsúszik, de ha növeljük a rá ható nyomó erőt ezt a csúszást
elkerülhetjük. Ha tudunk is kellő biztonsággal lefelé száguldani, akkor
is jöhetnek kanyarok. Egy komolyabb helyen szinte természetes a 180°-s
hajtűkanyar. Ezeket 20-nál gyorsabban nehéz bevenni, így a féktávot jól
ki kell számolnunk. Ha nincs elég tapasztalatunk mindig teszteljük a
biciklinket, és magunkat. Először gyorsuljunk fel 30-ig, és fékezzünk
egy intenzívet, majd 40-ig, és így tovább. Pár fékezés után már tudjuk
mit bírnak a fékek. Tovább nem árt odafigyelni az út minőségére.
Egy vizes út mindig csúszósabb. Illetve a rázós út dobálja a biciklit,
ami növeli a fékutat.
A fékezés
legfontosabb szabálya: Kanyarban soha nem fékezünk!!! Ez azt
jelenti, hogy a kanyart elérve már az ideális sebességre fékezzük a
biciklit, és az íven már max csak egy picit húzzuk a kart, csak annyira,
hogy ne kezdjünk hirtelen felgyorsulni.
Sajnos ez a fent
leírt tapasztalat a sutba vész, ha az utat Mc Adam tervezte, azaz
makadám, vagy túl gyorsan követik egymást a kanyarok. Utóbbival nagyon
ritkán találkozni, viszont rossz minőségű aszfalttal sajnos sűrűn.
Ilyenkor a jó megoldás behúzódni a sáv közepére, természetesen ha nem
jön autó mögöttünk. A kocsik általában mindig ugyan azon a nyomvonalon
haladnak, így a két kerék közötti hely többnyire használható. Ha olyan
helyen járunk ahol az aszfalt teljes egészében használhatatlan, akkor
sajnos koptatni kell a fékeket, ezt 2014-ben megtapasztalhattam
Angliában.
A nagysebességű
lefelé száguldozás második lényeges része a kormányzás. Ezt se tegyük
hirtelen mozdulattal, mert valószínűleg esés lesz a vége. A kormányt se
markoljuk teljes erőnkből. Magabiztosan tartsuk a kezünket madárfogással
a markolaton, de hagyva egy kis hézagot, így nem rázzuk szét a kezünket.
Nem kell félni a bicikli ugyan úgy irányítható. Különben is nem mi
tartjuk egyenesen a biciklit, hanem ő minket. Ez fizika, amibe most ne
menjünk bele.
A fent leírtak
alapján úgy érezzünk magunkat, mintha lovon ülnénk. Apró pici
mozdulatokkal lehet biztonságosan irányítani a kerékpárt akár 65 km/h
felett is. Persze a lényeg a józan ész, az odafigyelés, és a rutin
szerzése.
Még egy jó tanács.
Ha úgy érezzük, hogy a fékutak egyre jobban elnyúlnak, akkor
álljunk meg, mert vagy túlmelegedtek a fékek, (ami a tárcsaféknél persze
ritkábban fordul elő), vagy egyszerűen elkoptak a fék. Persze még az is
előfordulhat, hogy kosz került a rendszerbe, amit nem árt eltávolítani.